Eff Lajos

NEVELÉSFILOZÓFIAI TÉZISEK 
KÉRDÕ MONDATOKBAN
(Az alábbi szöveg talán nem bolond beszéd,
de nincs benne rendszer. Gondolom, hogy majd lesz.)

Megjelent: Sárfészek. Budapest, 1998. 203–206. o.

1. – Hogyan vezethetõ le a társadalmi célrendszerbõl a nevelésfilozófiai célrendszer? Következik-e egyáltalán? (Párhuzamosan futó társadalmi célrendszereknek hogyan felelnek meg a nevelésfilozófiák párhuzamosai?)
2. – A tanulás mindenképpen tartalmaz kényszer-vonatkozásokat: életkori sajátosságtól, gazdasági rászorultságtól, szociális helyzettál, versenykényszertõl, értékorientációtól és egyebektõl függõen. Mit tehet a nevelés az innen látható érzelmi szakadék áthidalására?
3. – Vannak-e a tanulóközösségeknek (iskolai osztály, tanár-diák páros, szülõ-gyermek reláció stb.) olyan vonásai, hogy saját identitással legyen érdemes gondolatilag felruháznunk, mely a módszertani közelítés számára is releváns tanulságokkal jár?
4. – A nevelõ mint vezetõ. A demokrácia mikroszintjei és rejtett dimenziói a nevelõ-diák viszonylatban. Ha a nevelõválasztás szabadsága mindenképp korlátozott és a tanári vezetõ-szerep sem iktatható ki, milyen szerep-értelmezés az, amely mégiscsak demokrácia-konform lehet következetes vállalása esetén?
5. – A tartás és nevelés kapcsolatában a módszer hogyan függ a tárgytól? (Nem pusztán tanulási, tanítási vagy nevelési módszerrõl van szó tehát.)
6. – “Tárgya”-e a nevelésnek a “neveletlen” (nevelésre utalt...?) ember? Lehetséges, hogy határozó-fogalmaink nem képesek megragadni ez idõ szerina e reláció lényegét?
7. – Hogyan rendelhetõ hozzá az autodidaktikához az önnevelés? Csak ahhoz hozzárendelten létezik?
8. – Az élethosszig való tanulás életformává alakulásához hogyan járulhat hozzá a nevelés? Az élethosszig tartó nevelés implikálja-e a nevelõtõl való függõséget? Szükséges-e az állandósuló tanulás-önképzés-átképzés közegében állandósuló nevelés? Lehet-e és szabad-e, szükséges-e nevelni a felnõtteket? Kiváltható-e esetükben önneveléssel az ideológiailag és alkotmányosan is (történelmileg, ez idõ szerint) aggályos állandó nevelés (“átnevelõ tábor”)?
9. – A jelentõs ellentétes tendenciák hatása, tükrözõdése a nevelésben, illetve befolyása e tendenciákra. (Ezek olykor merev ellentétek, máskor egymással összeegyeztethetõk, sõt, két oldala ugyanannak az egésznek. Elsõsorban a hagyomány – modernség, nemzetiség – globalitás, helyi – országos, vidéki – városi, egyén – kollektíva, erkölcs-érték-érdek viszonylatok kapcsán kibontakozó tendenciákról van szó.)
10. – Élmények és értékek szerepe a nevelésben. Integrálható egyéni élmények elõfeltételezettsége a nevelhetõségben? 
11. – Csúcstechnológiák azonosíthatósága a nevelésben: létezhet-e adaptálható nevelési csúcstechnológia?
12. – Nevelési korlát-e az információs robbanás? A mûszaki csúcstechnikák felhasználhatósága a nevelésben, illetve a man-machine systems neveléselméleti vonatkozásai.
13. – A társadalmi esélyegyenlõség, az igazságosság, az általános polgári-emberi jogok érvényesíthetõségének szempontja a nevelésben. (Úgy is mint egyik fõ fejezet címe.)
14. – A nevelés “haszna” és “értéke”. Társadalmi megtérülési esélyek és a rövid távú rentabilitás feszültsége.
15. – Avulás és erkölcsi kopás a nevelésben: mi az” ami megmarad? Ami nem, hogyan változik, milyen humánus eljárás létezik általánosan a váltásra? (Például a tudás átadása után mi lesz az idõs mesterek sorsa? – E kérdés általános megoldatlansága nem csupán antihumánus gyakorlatot szentesít, hanem mesterségesen is gerjeszt nemzedéki ellentéteket, gátolja a szerves technológiai fejlõdést: korlátozza az innováció bázisát és zavarja a tudás átvételét, egyáltalán az együttmûködõ humán kapacitások érintkezését zárlatossá teszi.)
16. – Van-e a nevelésnek esztétikája? Ha igen, hogyan függ össze az etikai princípiummal?
17. – Betöltheti-e a hiányzó láncszem szerepét a nevelés a szellemi tõke és a tõke humanizálása között?
18. – Van-e a nevelésnek piaca? Ha nincs, milyen lesz? Az államosított nevelésbõl hogyan lesz társadalmasított? 
19. – A nevelés egzisztencia-függése. Hogyan függ a neve lés folyamata és sikere a nevelõ (és a nebuló) egzisztenciális feltételeitõl?
20. – A személyes példa, a követhetõ minta, valamint a nevelõk kinevelésének kérdése újabb koronként. Mit lehet-szabad-kell kipróbálni és mit tilos: a módszerekben, a tárgyi, közösségi, gondolati és érzelmi tapasztalatban?
21. – A nevelés története mennyiben azonos az ideológiák, illetve a korszellem-uralkodó szellem történetével az egyes társadalmakban: az autarkia és a nemzetköziesedés viszonyai közt?
22. – A nevelés mint formateremtés: humán kísérletek, közösségi formák bevezetése, magatartási és cselekvési minták kínálata; “a módszer” szocializálása stb.
23. – Létezik-e nem-nevelés – vagy csupán a nevelésnélküliség spontaneitása volna az?
24. – Hogyan illeszkedik a nevelés elveibe a tolerancia mint eszköz és mint cél?
25. – A nevelés formális jövõorientáltsága és rejtett idõsíkjai. Szociális utódgondozás?
26. – A nevelés mint a szocializáció intézménye, illetve mint a humán vagyon sajátosan mûködtethetõ része.
27. – A változásban lévõ személyiség társadalmi minõsítésének és szaktárgyi értékelésének nevelési eszközei.
28. – Okozhat-e kárt nevelés? (Neveléssel okozott kár rehabilitációs esélyei.)

“Lírai fejezetek”:

A) – A tantárgyi számonkérés pluralitása – szükség szerint? 
B) – A nevelõ utópista realizmusa –a szórakozott pedagógus? 
C) -A nevelés – és feltételes transzcendencia-szükséglet?

(stb.)