Eff Lajos

ESÕ ÉS ERDÕ
(Az archaikus elemek elsõ vegyülési kísérletei)

Megjelent: Sárfészek. Budapest, 1998. 74–84. o.

A levegõ, a föld, a tûz és a víz egyes ókori filozófiákban az õselemeket jelentették. A hitvilágban evvel rokon elképzeléseket gyakran találhatunk – néha már korábbi idõkbõl is – értelemszerû eltérésekkel. A civilizáció hajnalának természetközelisége, az emberi tevékenység szerkezete mindennek lényegi magyarázatát adhatja kellõ részletezésben. A ma emberének néhány közvetlenebb szempontja is akadhat ennél, ami elevenen tartja a probléma iránti érdeklõdést.
Mindenek elõtt ilyen a kulturális hagyomány folytonossága, amely rengeteg áttétellel közvetíti a múlt idõknek közelítésmódját az akkor élõket beborító univerzumhoz. Ez az örökség magától értetõdõen hat, és akkor is tovább élne, ha valamiért valakik leküzdendõnek tartanák, mint ahogy az elõdök életmûve kapcsán ezt már nem egyszer megtették magukat végleg haladottabbnak nyilvánító korok. – Egy másik fontos “szerves” mozzanat, hogy a mai embernek is élményszerû az õselemek eredeti felfogása, mert visszaigazolja a gyermeki fejlõdés analógiáit, az érzéki komplexitású alapélményeket pedig nem szükségszerû a felnõttségnek kiüresítenie. – A szervesség nem az ember rossz, primitív természetének ma még gyógyíthatatlan, de ártalmas következménye, hanem ezen az alapon egyezhet ki egymással az élettelen és az élõ, a továbbélõ természet és a konstruált kultúra, társadalom és szomszéd társadalom, egyén és nagyvilág. Az egyes ember megbeszélheti ügyeit elõdeivel és utódaival, ezáltal oldhatja fel konfliktusait, miközben a képességeket sikerül közös erõvel felhalmozniuk – ez már a tõke elõtti idõkben döntõen fontos gyakorlattá vált. A civilizációs fejlõdés megszakítatlansága és tempója múlt ezen. Tehát az is, hogy ne életveszélyesen lassan, s ne lehetetlen követelményeket támasztó gyorsasággal változzanak a körülmények, amelyek közt létezett az ember. A modernitás nem csupán a tempón gyorsít, hanem a megközelítésben és a szereposztáson is, kiterjesztve az emberi aktivitást az elmélet jövõkísérleteire, s ez addig rendjén való, amíg nem erõszakolják meg az embermilliókat végig nem gondolt, de a gyakorlatba türelmetlen politikával átültetett kísérletekkel. Az elmélet nem bontja meg a szervességet, ha “társadalom-kompatibilis”, hanem a cselekvés hatékonyságát fokozza: elõre kiküszöbölhet felesleges lépéseket, segít meghaladni a társadalomban összegyûlt – valójában természetellenes – feszültségeket, választ találhat a natúra öröknek hitt kihívásaira is. Ám nem teheti meg, hogy feltételek nélkül változtassa meg az emberek életét, tisztességtelen versenyt hirdessen meg ember és ember között. Az elmélet alkotói nem vállalhatják, hogy lépten-nyomon beavatkozzanak és ítélkezzenek; nem gondolhatják, hogy büntetlenül éretté nyilváníthatják az éretlent. Tudomásul kell venniük mások értékeit, hogy saját elveikkel se kerüljenek összeütközésbe. – A történelmében élõ ember tehát a kezdettõl megindult kulturális felhalmozás révén hozzájárul saját identitásának kifejtéséhez is. Ez az azonosság állandó, de nem akármilyen mozgásban van, szerencsés esetben építkezõ jellegû és nem jellemzi a kényszeres bontás. Élményköreink az életmód adottságai között, egyéni indíttatásra és kollektív hatások alatt tágulhatnak a teljesítõképesség határáig. Ez a – kívánt minõségben! – nemes öncélja is az életnek, összefüggéseibõl már csak ezért sem szabad kiragadni.
Amikor átéljük a természetet, az érzékeny pillanat és mûvelt emlékezet késztet együttmûködésre. Az élmény nem közönséges reprodukció, hanem az eredmény a személyiség építõköve lesz, illesztése annyival is egyszerûbb, mert részint onnan van, hasonló anyag. Az esõ nem vízcseppek szabályosan mozgó halmaza, mert még fizikailag is sokkal több annál. Az õsi konstrukció szerint is a víznek a levegõvel, majd a földdel való találkozása, a nap tüze miatt mindez körforgásban. Mintha az õselemek elsõ vegyülési kísérlete volna. Akár az erdõ, amely a földbõl nõ a levegõ felé, a víz és a nap miatt.  Az erdõ sem közönséges növényi sejthalmaz szezonális nyitva tartással. Az elemekhez való viszonyítás tûnhet naivnak, de nagyvonalú, jól felfogható és megkerülhetetlen igazságokat mond ki lényegre törõen, miközben az érzelem felé is közvetíthetõvé teszi azokat Más élményekkel válik együtt átélhetõvé ezen a módon, azaz tovább-társíthatóvá és más emberekkel is megoszthatóvá. A közös kultúra lehetõséget ad erre – vagy nem ad, ha nincs. Ezek csak a legprimitívebb szintek, de egészséges építménybõl nemigen maradhatnak ki. A rendszeres építkezés a normális gyermekkor egyik spontán, de egyre tudatosabb funkciója is e tekintetben.
Késõbb már a rendkívül összetett hatások eredménye jelentkezik az újabb és még újabb élményekben. Az egyéniség fejlõdésének állomásai során megerõsített vagy átalakított alapok mindenképp kiegészülnek a legkülönfélébb értékekkel, vágyakkal, tapasztalatokkal, kapcsolódási esélyekkel, várakozásokkal, olykor érdekekkel is. A természetélményt is befolyásolják a korok felfogásai és divatjai, ökológiai tudásunk, és sok egyéb mellett az a körülmény, hogy a felnõtt élet alakulása során folyamatos vagy huzamos idõre megszakított volt-e a kontaktus a szabad természettel. A jelenkor egy ideje próbálja megváltoztatni a fejlettebb civilizációkban tipikussá lett természetidegenséget, amely az ipari társadalom kialakulásának kezdetén még nem volt tömeges. Idõvel talán ökológiai forradalomnak látszik majd az elmúlt három évtized reneszánsz törekvése a földi élet legátfogóbb egyensúlyi feltételeinek tudatos megteremtésére és folytathatóvá tételére. Ez az idõszak komoly tényeket és tanulságokat hozott felszínre, változtatott át mûveltséggé, mindezt azonban a valóság súlyos ellentmondásai között érte el. Köznapian a legérdemlegesebb újdonság az, hogy a téma bekerült látókörünkbe, megindult a társadalom szervezõdése a pozitív megoldásokért, sok helyen politikai súllyal, viszonylag általánossá vált az életmód harmonizálásának igénye az egészséggel és így tovább. A következetességet egyelõre nem nagyon tapasztaljuk, mert ugyanakkor az önpusztítás divatjai legalább olyan erõsek.
Az élményszerûségnek a pozitív civilizációs utak választásában fontos szerepe van. Ahogy közösségi élmény nélkül a szocializáció nem is értelmezhetõ, elemi természeti jelenlétek híján üres és formális, ügyetlen fogalmaink alakulnak ki a valóság Legtágabb közegérõl. Nem is tudjuk, hogy tényleg lemaradunk valamirõl. Nem érezzük a hiányt, pedig féloldalas személyiséggé alakulunk. Ez ideig-óráig kompenzálható, a civilizáció üzletszerûen gondoskodik is errõl, de az alapproblémát nem kezelheti szórakoztatóiparilag, illetve a már hagyományossá lett elektronikus sokkhatásokkal sem. Az idegenség odáig fokozható, hogy nem érzékeli abszurd kívülállását valaki, “neki úgy jó”, aztán büszke is lesz rá, késõbb lenézi a többieket. Lehet, hogy be is bábozódik, majd kikel. Ez a metamorfózis nem fantazmagória, annyi van belõle. Kemény szociológiai vonásokkal, sokféle formában, mindenki ismeri. Nem tesz jót neki sem a kiközösítés, s való igaz, hogy a megoldás a szociológiai alapoknál kezdõdhet. (Itt csak az antiökologizmus miatt került szóba, és mert az összetevõk nem csupán szociológiaiak. Úgy egyébként most, ezen állapotában biztosan ki van közösítve, anélkül, hogy bárki ezt akarná.)
Hogy ki miként éli át az esõ-élményt tavasszal, nyáron vagy õsszel, hajnalban, délután vagy este, egyedül vagy másokkal, jókedvében vagy nyomott hangulatban, frissen vagy fáradtan, városi utcán vagy erdei tisztáson – ez magánügye, akár a hite és ízlése. És azokhoz hasonlóan nem csak magánügye, mert például hozzátartozóinak is fontos lehet, hogy milyen hatással van rá ez az élmény, amely valamennyire hozzájárul beállítódásához, s minél jellemzõbbek és gyakoribbak ezek az élmények, annál inkább. Még elõítéletek is kialakulhatnak, külsõ értékelés hatására, de lehet saját termés is. Roppant bonyolult folyamat az egész, amelynek kiindulása mégiscsak a közvetlen találkozás az élmény elsõdleges tárgyával. Ennek relatív hiányosságai az elõítéletességet is elõkészíthetik. A gazdagság viszont csakugyan gazdagság. Az esõ jó valamire az ember életében vagy pusztán az elvont vízkészlet szabadtéri felelõse, aki kissé unalmas és elavult már, csak nem kér fizetésemelést? És mire jó az erdõ azon túl, hogy illegális szemétlerakó hely, elõírásos iskolai kirándulások tikkasztó célpontja – meg vannak, akik ezzel szórakoznak? Igazán nem mindegy, hogy élõ-e tudásunk mindezekrõl – és akkor beépül a mûveltség értelmesen táguló kereteibe –, vagy teljesen halott frázisok vannak alkalmazásban.
Aki az esõt szereti, az néha még megázni is szeret. Tudja, hogy az esõ színes, dallama és ritmusa, szaga és íze is van, tapintható, és az sem mindegy, milyen hideg, amikor hideg. A nagyon sûrû esõnek nagy ereje van, talajt érve felhabzik, sistereg, sodrása “férfias”. Igen, megjelennek az elsõ antropomorf hasonlatok a nyílt színen. Az esõ legtöbbször nõiesen termékeny. Rugalmas, fiatal, meleg, lágy, mondják, hogy selymes, van, aki szõkének Látja, máskor õszes. Tiszta illatú. Gyakran jókedvû, biztos, hogy sokan énekelni hallják. Tud másmilyen is lenni, akkor már a felhõk is mások, a szél és a táj is. A legfontosabb talán az, hogy mi magunk belül milyenek vagyunk, amikor látjuk. Az erdõ á11 a helyén, de sokat változik hétrõl hétre. Õ azért az állandóság így is. Évente módosulnak határai. Még a kis és fiatal erdõ is méltóságteljes. Az ember azt gondolhatja, hogy innen származnak az évszakok. Pedig az ember lelkivilágának egyik kontinense tartozik ide. Csendjére mindenki felfigyel, és ilyenkor senki sem némaságra gondol, mert még a lombhullásnak és az avarnak is hangja van. Ismerünk olyan embereket, akik érteni vélik a füvek beszédjét. És mindenkinek mond valamit a madárdal. Megejtõ az egész tér otthonossága és rendje. Azok számára, akik képesek érzékelni ezt a rendet, mivel fogékonyak rá. Ezt néha kis túlzással úgy szokták kifejezni, hogy jóba vannak magukkal. A folklór és az irodalom, sõt valójában a mûvészet egésze sokszor feldolgozta már az esõ és az erdõ témavilágát, még sincs kimerítve – ezt saját megújulásunk képességeivel párhuzamban is állíthatjuk. A kettõ még együtt is érdekes, hisz összetartozók, az esõerdõknek már a neve erre a többletre utal.
Mindennapjainkban az esõ jelentõsége ma ellentmondásos a magyar városi közmegítélésben. Általában hallottak róla a lakosok, hogy fontos szerepe van a mezõgazdaságban, ökológiailag sem mellékes, aztán függ tõle az ivóvízkészlet és a strandolás lehetõsége, a vitorlázás és a horgászat. Ellenben rögtön beugrik az a tantétel, hogy viszont a mezõgazdaság jelentõsége csökken az egy fõre esõ GDP termelésében “úgy Magyarországon, mint nemzetközi viszonylatban”, a modern agrárszektor különben is az öntözésre épít, nincs kiszolgáltatva az adottságoknak. A médiumok hivatalos idõjárás-jelentései nem állják meg kommentár nélkül, hogy “ma rossz idõ lesz”. Hasonlóképpen “ideális nap áll elõttünk” a több hónapos aszályban, ha aznap sem fenyeget a csapadék. Ugyan már mindenki fuldoklik és kiszáradt a nyálkahártyája, de a konzumetikai átállítódás társasági szokásrendje erõsebb: az esõ csúnya, a derült ég minden körülmények között szép, a többi e kettõ közt helyezkedik el és kapja meg a magáét. A dolog látszólag nagyon praktikus. Az esõben magunkkal kell vinnünk az esernyõnket, amit idõnként elveszítünk vagy szétmegy, még így is bõrig ázhatunk, oda a ruhánk, felfázunk, undorító a rengeteg pocsolya, nem folyik le a kanálisba lé, cipõvel kell végiggázolni a szennyben, sietõsen, mert azonnal ideér egy sportkocsi. Aztán az árvizek, ezt sem akarja betiltani senki. Itt van ez a rengeteg nyavalygós beázás meg a mindenütt lógó ereszcsatornák, vizes lakások, feljön a szennyvíz. Még jó, hogy a városközpontokban ritkák a belvizek. A telefonkábelek mindig átáznak. És a sár, az jön be magától a lakásba. De már elõtte a fronthatások. Tényleg nem tud senki csinálni semmit?
Az erdõ? Mennyi jó építési telek parlagon! Hát miért nem adjuk el a fát inkább külföldre, és akkor nem lenne annyi adósság? Csak foglalja a helyet, tele van gyommal, jöttment alakokkal, koszos az egész, kibírhatatlan rendetlenség, szúrós mindenféle gaz, bogarak, már órák óta megyünk, és nincs semmi látnivaló, inni azt nem lehet. Még tüzet se lehet rakni. El fogunk tévedni, de meg is érdemeljük, ha idejöttünk.
Talán módosul ez a típusvélemény is valamelyest az utóbbi évek divatja – és nem más – hatására, illetve többen szorulnak rá kertjeik mûvelésére és a vízköbméterek ára szélesíti a látókört. Szomorú az ismeretek hiánya, az elszakadás a megélhetés eredeti alapjaitól, a társadalmi megosztottság életmódbeli megmerevedése és nyomasztó az elõítéletesség. Talán nevetséges is lehetne az elkényelmesedés váltakozása a butasággal, ha nem egyesülnének agresszivitásban: a vélemény- és ízlésterrorban, az értékek burkolt és irracionális (ám roppantul vehemens) leírásában és átírásában. Természet elleni döntések elõkészítésének általános szemléleti bázisa alakulhat ki a valóságos folyamatokat együttlátni képes szemlélet lassú deformálásával. Ez makroszintû halogatásig juthat el fontos kérdésekben. Még akkor sem közömbös, mennyire támogatja a társadalom a már elodázhatatlan és ezért aránytalanul megdrágult környezeti beruházásokat. Ez ugyanakkor egészségügyi és mezõgazdasági kár is, közvetve idegenforgalmi és munkaügyi elmaradt haszon, kutatásfejlesztésrõl már szó se essék. A leginkább figyelemre méltó mégis a potenciális rejtett gyûlölködés, amely a földmûves tevékenységnek és a vidéki embernek szól, s ennek gyökerei sok évszázadosak, de lám, új termést képesek hozni. Nem magyarázható pusztán a valamikor hasonló sorban élõk irtózásával saját elõzményeiktõl. Túl vagyunk az elsõ generációkon, akár a szépre is lehetne emlékezni, s az aktív gyûlölet még ebben a formában is teljesen céltévesztõ. Hogy igazságtalan, az csak természetes. Ahol nem véti el a célt, az a kisebbséggé lett parasztság bûnbakká tétele a bármilyen civilizációs feszültségekért, kezdve az elégtelen idegennyelv-tudástól a cserearány-romlásig, a nehéz struktúraváltástól az infrastruktúra hiányáig, mintha mindennek kéznél lenne az oka, valamint a cigányság. Ezzel együtt a feltörekvõktõl való félelembõl is maradt annyi a korábbi idõk hagyatékaként, hogy e vonatkozásban a gyûlölködés íve töretlenül elõre mutat. Az érdekek egyenrangúság nélkül nehezen hangolhatók össze, nyers erõfölény érvényesül, késõbb ebbõl lesz a rang. Lehetne a józan belátás képességével is programegyeztetésbe bocsátkozni. Ennek kultúrája egyelõre kezdetleges, a felhalmozási elkülönülésben a belátás képességének fejlesztésével alig törõdik valaki, inkább csak tudományos elképzelésként vetõdik fel. A merev érdekviszonyok illúzióvá tehetik a verseny ténylegességét és formálissá a piaci fejlõdés eredményeit. Sokan kitartanak a frontokon egymással szemben, holott ez már a gyõztesnek sem jó igazán.
Ez tehát igen messzire vezet az élmények világától. Az, hogy a természetélményben ekkora elmaradás gyûlhet össze, végsõ soron társadalmi polarizációra utal. De az a közömbösnek vélhetõ tény, hogy egész. rétegek és nemzedékek vannak, akik szinte soha nem érzik magukénak a természetet, magában is fontos károkat rögzít. Nem kéne meglepõdni: ez az élményhiány ráadásul a szülõföldhöz való kötõdés hiányát j is növeli, s ettõl sem lesz senki érdemben gazdagabb. – Hogy valaki szülõföldjének vallhassa, ami az, talán még hazájának is, dacolva az elméleti kiátkozással, az élmények közösségébõl nem érezheti kirekesztve magát. Legvégül a társadalmi integráció kérdése ez is (normális körülmények között eleve közel a nemzeti integrációhoz, bár a hazai stigmatizáció nehezen viseli el a gondolatot). Utóbbi tény azért is lehet érdekes, mert az ifjúság legjobb hajlamaira építhet az együttmûködés tekintetében, tehát a mesterséges korlátok mesterségesként való kezelésében. A modernizáció szükséges társadalmi feltétele sokkal inkább ebben a perspektívában keresendõ, mint a jól képzett, de nincstelen munkaerõ tömeges létrejöttében. Sõt ez a humanizált, szerves modernizáció lényege is, különben értelmetlen volna az egész. A világfolyamatok nagy objektív árja nem takarhatja el, hogy minõsítésre szorul. Nem akarat nélkül való az irányítása, ám nyíltan vállalt, a nagy tömegek által átlátható és elfogadható cél is kellene. Azt pedig senki se állítsa, hogy nem akarja irányítani! Az önigazgató régiók együttmûködése még kezdetleges, de nem fikció. Beszabályozásuk elõfeltételezi a polgárok rendszeres és hatékony részvételét, illetve gazdasági erejét és kontrollját. A régiók koordinációja lazább szövetségben általánosítva elképzelhetõvé teszi a globális struktúrák szakszerû és nem kisajátítható mûködtetését, szemben mindenféle önjelölt élcsapatok szokásos profizmusával. Az elméleti robbantgatások ideje akkor is lejáróban van, ha az. élményszegénység és a részvétlenség a túltengés hagyományos, hatalmi távlatain túli vidékekre ritkán merészkedik motívumkeresés közben. (Sehogy sem találva az alternatívát.) A békekötések csúcstechnológiáira a verseny túlélezõdése miatt lesz szükség elsõsorban. És e téren nincs is szükség finomabb szabályozásra az intelligens társadalmi nyomásnál.
A hiány-élmények másnapján, pontosabban a jellemzõ élményhiány másnapossága közben megnõ az indíttatás a suttogó antipropagandára a kéznél lévõ ellenszenves alakokkal szemben. Õket a viszonyok jelölték meg vesztesként, erre tényleg nagyon alkalmasak. De azért az sem mindegy, hogyan kommunikáljuk az ellenszenves-rokonszenves megítélés eredményhirdetéseit egy-egy fõszezonban, amikor ez a következõ idõszakban konszenzusos véleményként hat. Nem sokat törõdve az elõítélet-kutatásokból adódó figyelmeztetésekkel. Mindehhez kapcsolódhatik természeti jelenségek elõítéletes fogadtatása is, erõsítve a társadalmi balhitet. A kölcsönös utálkozásból elfajult mérkõzéselv szoktak kifejlõdni megoszló felelõsséggel. Kérdés, ki mit tehet ennek jobbrafordulásáért, ha akar. Kié a lehetõség többet és elõbb tenni?
Hasznos volna egy olyan meggyõzõ hatásvizsgálat, amely számításba venné az esõ, az erdõ és más természeti jelenségek hasznát a felmerülõ költségekhez viszonyítva. Ez mûveltségünk intenzív fejlõdéséhez is hozzátartozna, kiegészítené szemléleti alapjainkat és magától értetõdõbbé változtatná, bõvítené, inspirálná élményeinket. Mindez a fejlesztési irányok meghatározására, a gazdaságpolitikai eszközök kijelölésére és aszóba jöhetõ formák megválasztására is közvetett hatással lenne. – Mert igazából nincs tudatosítva a választókban, hogy ezek a természeti kincsek valóban sokat érnek, mert az ökológiai egyensúly helyben és világméretekben nem létezik nélkülük; hogy a pormentes és oxigéndús levegõ mekkora érték – és mennyiben múlik rajtuk; hogy mennyivel olcsóbb és minõségibb a termés normális csapadékhozam mellett; hogy a jó közérzet nem nélkülözheti a természet sajátos bioritmusával történõ összehangolódást számunkra; hogy a pihenés legnagyobb hagyományai kötõdnek hozzájuk, speciális tényezõi is a gazdálkodásnak és idegenforgalomnak; míg eszmei értékeik egyenesen a kultúrtáj jellegét adják meg történelmi távlatokban. A “világörökség” intézménye csak az elsõ lépés annak elismeréséhez, hogy a helyi értékek világviszonylatban fontosak a következõ nemzedékek számára. A folyamat ennyiben tehát lényegesen elõrehaladt, az oktatásban is vannak nyomai. A hosszú távú gondolkodás következetessége rövid távon mégsem várható, s ennek ezernyi oka van. Bizonyos irányú áttörés mégsem nélkülözhetõ sokáig az ökológia vonatkozásaiban, ami ha sikerül, kedvezõ hatással lehet más téren is mint igazolható siker és látható perspektíva. Hogy az idõjárás végül pozitívan is befolyásolható lehet, mégpedig legalább normalizálható az állandósuló heveny és idült katasztrófákkal szemben, azt épp az esõ és az erdõ közös történetével tudjuk elmagyarázni. A túlélésnél és a valaki vagy valami fölött aratott gyõzelemnél többre kell gondolni. Eljuthatnánk a belátásig, hogy az emberi közösség érdeke az átélhetõ Föld stabilitása, s ez jóval különb az elfogyaszthatónál. E folyamat részeként a kirekesztés militáns ökológiája elvesztené minden esélyét a történelem értelmes küzdelmeiben, az egyebek között.